- Dr Milton, är det ni? - Åh... Hej, Victor.
- Vad gör ni här så sent? - Jag har tappat bort min kalender.
- Det är bara här jag inte har tittat. - Använd er mobil.
Som kalender. Det gör jag. Det är väldigt praktiskt.
- Jo. Men kan jag kolla inne i salen? - Javisst, stjäl ingenting, bara.
Tack, Victor.
Okej, är alla med på vad vi ska göra?
- Jamie! - Ja?
- Vilken är din uppgift? - Att köra.
- Och när vi kommer dit? - Dörren.
- Ja, och vad mer? - Lasta in i skåpbilen.
Ja, precis. Okej, då är vi framme. Täck era ansikten.
- Herregud! - Shit...!
Om två minuter ska vi ha gått. Skynda på! Nu!
In med dem nu!
Kom igen, kom igen, kom igen! Skynda er!
- Kom igen! - Nu drar vi!
Ja, jag vet. Det är bra. Det är bra.
Nej, fråga inte din mamma. Du vet vad...
Shit, jag måste gå. Jag älskar dig. Jag glömmer inte det.
- Vad fan gör du? - Min flickvän ringde.
- Din flickvän? - Hon är gravid.
- Hon ville att jag... - Skämtar du? Skynda på!
- Förlåt, Sebastian. - Nu!
- Shit... - Dörren!
Fan! Skämtar du? Vad gör vi nu, Sebastian?
- Din idiot! - Förlåt.
- Din jävla clown! - Jag är ledsen, killar.
Vad nu?!
Dr Milton, jag glömde att beklaga er förlust.
Jaha... Tänk inte på det.
- Hur mår ni? - Det går bra.
- Kommer ni tillbaka till oss snart? - Nej, inte än.
Nej... Mitt varmaste deltagande.
Tack, Victor. Det uppskattar jag.
- Hittade ni kalendern? - Nej, dessvärre inte.
Mobilen. Häng med in på 2000-talet.
Det ska jag.
Tecken på att en person är skyldig är oftast uppenbara.
- Inte alltid. - Oftast.
Som vad då?
- Som svett. - Okej.
Stammande eller ett panikartat mässande.
- Inte alltid. - Jag sa inte alltid, utan oftast.
Här kommer det nån.
- God morgon. - God morgon.
- Ni råkar inte ha körkortet med er? - Jovisst.
- Vart ska ni? - Shepherd's Bush.
- Jag har hälsat på pappa i Ealing. - Klockan fem på morgonen?
- Han har tidiga tecken på demens. - Jag beklagar.
- Vad har hänt? - Inget att oroa sig för.
Kör försiktigt.
Där ser du. De oskyldiga är oftast lugnare...
Inte alltid.
Var lite tillmötesgående. Jag sa inte alltid. Jag sa oftast.
Jag ska pissa.
Fan, då...
- God morgon. - God morgon.
Har ni körkortet med er?
- Mitt körkort? - Ja.
Nej... Det har jag tyvärr inte.
Men om det är viktigt kan jag ta med mig det imorgon eller så.
- Bill? - Ja?
- Kan du komma hit? - Till stationen eller så.
- Vad gör ni ute så här tidigt? - Det var oförutsett.
Min hund rymde. Jag har åkt runt och letat efter honom hela natten.
- Vad heter han? - Va?
- Hunden. - Jaha... Lassie.
Lassie? Får jag be er kliva ur bilen?
Bill!
- Kan ni kliva ur? - Jag måste åka.
Ni kan inte åka...
- Men min hund... - Sluta tjata om hunden! Sir!
- Sir, vänta! - Nej, släpp!
- Sir, stanna! - Släpp!
Stanna biljäveln!
Bill!
För att överleva en katastrof spelar det ingen roll hur förberedda vi är.
Det finns två viktiga faktorer som vi inte kan kontrollera.
Den första är slumpen.
Hur kan vi förbereda oss på det som inte går att förutspå?
Den andra är den mänskliga faktorn.
Vi är i grunden en art utan förnuft-
- som reagerar känslomässigt och inte så rationellt.
Vad fan nu, då?
Hallå?
- Lee? - Ja?
- Lee, jag har blivit skjuten. - Vad snackar du om?
Lee, jag har blivit skjuten i magen. Det är blod överallt.
Vad menar du? Var är du?
- Jag är rädd, Lee. - Ja, men var är du?
Du måste säga var du är.
- Jag är vid den gamla fabriken. - Okej?
- På baksidan av den. - Okej, okej. - Shit... Fan också!
- Daniel! - Anna? Skönt att se dig här.
- Detsamma. Hur har du haft det? - Okej.
- Du ser trött ut. - Gör jag?
Lite grann.
- Hur mår Jack? - Bra.
Han var på projektmöte i Manchester nu på morgonen -
- så han kan inte komma. Han beklagar det.
- Hej! - Hej på er!
- Hej, Daniel. Hur mår du? - Jag mår bra.
Tack för att ni arrangerar allt det här. Minnesstund var en bra idé.
- Hon förtjänar en. - Absolut.
Barry.
Då så... Ska vi...?
Jamie!
- Shit... - Ja, jag vet.
Jag vet att alla här älskade Beth.
Men jag misstänker att många av er är besvikna -
- eller arga på henne på grund av hur hon lämnade oss.
Men min fru var en obändigt stolt kvinna.
Obändigt målmedveten och självständig.
När allt hopp övergav henne...
...var det hon som valde...
Själviskt, kanske. Jag vet inte.
...att bevara sin stolthet och självständighet -
- även i hur hon lämnade oss.
Jag kan inte avgöra om det var rätt eller fel.
Allt jag kan säga är att det var Beth.
- Trevligt att ses. - Jag önskar dig allt gott.
- Hej! - Hej, pappa.
- Hur är det? - Bra.
- Vackert tal, Daniel. - Adam, tack.
- Det var ett vackert tal. - Tack, gumman.
- Vad händer? - Hur så?
- Du har undvikit mig. - Undvikit? Nej, det har jag inte.
Vi hördes för en vecka sen.
Det var två veckor sen, och jag har ringt flera gånger.
- Okej. Förlåt. - Jag har bara varit orolig, pappa.
Ursäkta.
- Vad sägs om att umgås just nu, då? - Okej. Ja.
Lunch? Vi kan prata om allt som...
- Svara. - Nej.
Nej, det är lugnt. Jag väntar där borta.
- Vad är det? - Daniel, jag behöver hjälp!
Vet du inte var jag är?
Din frus... Ja, ja. Förlåt.
Hörde du? Det är en man med en kula i magen.
- En kula? - Och han blöder som fan.
- Rädda honom. - Sjukhuset, då?
- Det kan jag inte. - Varför inte?
- Vi åker till kliniken nu. - Nej, inte dit.
Jag har inget val! Han dör om du inte hjälper till.
Lee? Lee, ta honom för fan inte... Fan också!
- Ta hand om er. - Hej då.
- Daniel, är allt bra? - Ja.
- Jag är ledsen, men jag måste gå. - Måste du gå?
- Det är jobbet. - På sjukhuset?
- Nej, jag har ett nytt jobb. - Jaha.
Tajmningen är usel, men det är akut.
- Jag beklagar. - Vad gäller det?
- Jag berättar sen. - Pappa?
Jag ringer om en ny dag som vi kan ses. Jag lovar.
Jag beklagar verkligen. Det var en vacker ceremoni.
Bra att han jobbar igen.
Det går bra, Jamie. Det går bra. Titta på mig. Titta på mig.
- Förlåt, Daniel. - Akta dig.
- Blodgrupp? - Jag vet inte.
Hämta O- i kylen.
Jag hittar inget!
- Här. - Är det allt?
- Jag... - Kolla om det finns mer.
- Verkar inte så. - Det ska finnas en påse till.
Jaha, bra!
Då hänger påsarna uppe.
Kommer det...? Gud!
Jag måste ta bort mjälten där kulan sitter. Han dör om jag inte gör det.
- Ta de här? - Varför?
- Du ska hålla snittet öppet. - Vilket?
Snittet. Ta dem. Sätt in dem.
- I snittet? - Ja!
Försiktigt! Du måste hålla det öppet, så jag får in händerna.
- Bra. - Fan!
- Går det bra? - Mm...
- Du är inte på väg att spy, då? - Nej, det går bra.
Då så.
Åh, gud...
- Var det allt? - Det var allt.
Okej.
- Lee. - Ja.
- Fokusera. Vi är inte klara än. - Okej.
Här, är du snäll.
Mamma, då!
- Är det som en stia? - Nej, det är det inte.
- Är det så? - Kom och titta.
- Kanske det. - Bra.
Jag kommer att dyka upp oanmäld.
Gör inte det.
Tänker du hålla fast vid att läsa just det där ämnet?
Jag bara undrar.
- Ja, jag älskar ämnet. - Du kan alltid ändra dig.
Ursäkta, men jag måste gå på damernas.
- Låt henne vara. - Jag retas bara.
Du typ retas.
Hon kanske inte kan försörja sig, men ja, hon älskar det.
Ja. Och hon är en vuxen kvinna, Daniel.
Hon måste få lyckas och misslyckas själv.
- Det blir inte enklare, va? - Nej, det blir det inte.
Jag älskar dig, Daniel.
- Wow, varifrån kom det? - Jag vet inte.
Jag älskar dig också.
Jag är ledsen att jag har varit så upptagen på sistone.
- Nej... - Jag menar det.
Jag är ledsen att jag är...
- ...så förbannad? - Ja.
Okej. Kyss mig.
- Herregud! Ni två... Lägg av. - Du förstörde ett fint ögonblick.
- Ni bråkade åtminstone inte. - Nej, det var trevligt, faktiskt.
- Jag bad även om ursäkt. - För vad då?
Att jag är upptagen. Alla sena kvällar.
- Vad sa han då? - Han bad också om ursäkt.
Det är bra.
Ja, skönt att slippa en del slitningar.
Nå?
De motoriska cellerna dör fortfarande, men mycket långsammare.
- Är det X331 igen? - Ja.
Effektivare förening verkar inte finnas.
Jag håller med. Det är rätt spännande.
Okej, hädanefter kanske vi skulle...
- Det är Eleanor. - Vad har du gjort?
Du har förflyttat resurser från progeri- till lancasterforskningen.
Ja. Är det okej?
Det känns som vi gör framsteg där.
Det är okej, men du måste förklara all övertid för James.
Javisst.
Så snart som möjligt, annars är han på mig om det. Då så.
- Var det allt? - Ja.
- Hur går det med allt annat? - Jo... Bra.
- Bra. Tack för det här. - Det var så lite, så.
- Vi ses! - Hej då.
Fyra män greps vid rånet. En femte man tror polisen flydde i en skåpbil.
Den hittades senare bränd på ett fält nära Perivale.
Polisen som dog vid smitningen är den 44-åriga pappan William Robson.
- Var det därför akuten var uteslutet? - Va?
- Du visste vad han hade gjort. - Skämtar du? Nej!
- Gjorde du inte? - Inte förrän nu.
- Han sa att han inte kunde. - Du visste om allvaret.
Jag kanske misstänkte nåt, men jag trodde inte att det var nåt sånt.
- Hur vet han om mig? - Det gör han inte.
- Varför ringde han dig, då? - Han vet att jag kommer åt saker.
Det kan inbegripa nån som du. Herregud, lugna ner dig.
- Hur länge har du känt honom? - I åratal! Han bodde hos oss.
Hans mamma knarkade.
Det är viktigt att den här platsen förblir en hemlighet.
Vad skulle jag göra? Han sa att han blöder ihjäl.
- Ta honom till sjukhuset, sa jag! - Då hade han tagits till fånga.
Han är min vän!
Okej. Nu måste jag jobba lite.
- Jobba? - Ja.
Ska du inte fortsätta?
Du får fundera på vad vi ska göra med honom. Han kan inte stanna här.
- Okej. - Bra.
- Jag kan inte fatta att hon är borta. - Jag vet.
Ingen kan fatta det.
Ledsen att jag inte kan stanna.
Vi är bara glada att du kom. Vi ber än en gång om ursäkt för Daniel.
Vi hyllade Beth och det är allt som räknas. Inte sant?
Jo, det är sant.
- Var är pengarna? - Va?
- Hej. - Var är pengarna?
- Pengarna? - Du måste...
Jamie?
Hallå?
Hallå? Är det nån här?
Dr Milton?
- Hej! - Vad hände?
- Hon föll ihop. - Vad mer?
Det är allt jag vet. De har tagit prover alltsedan dess.
- Dr Milton? - Ja?
- Dr Copefield. - Vad händer?
Jag är ledsen, men er frus tillstånd verkar ha...
Ursäkta? Vad för tillstånd?
- Hennes lancaster... - Vad menar ni?
- Hon har inte lancaster. - Jo.
Tro mig, hon har inte det. Det era prover...
Hon sa att hon har det.
- Sa hon det? - Ja, när de förde hit henne.
Hon sa att hon har haft det i knappt ett år. Visste ni inte det?
Det fick inte påverka ditt och Eves liv.
Mina föräldrar. Jag trodde att jag skulle bli först.
- Bli först med vad då? - Ett botemedel.
Du sa ju att det kunde dröja flera månader. Jag kunde ha hjälpt dig.
- Hur? - Med forskningen.
- Nej. - Varför inte?
- Forskning var aldrig ditt område. - Jo, i 1,5 år.
Och hur många årtionden sen var det?
Jag kunde ha tillbringat mer tid med dig.
Jag vet. Förlåt.
- Och nu? - Än är jag inte besegrad.
Jag har tid kvar, så det är bara kortare deadline nu.
- Jag hjälper dig. - Daniel...
Jag kan hämta kaffe och göra rent dina bunsenbrännare.
- Tror du att jag skämtar? - Ja, du är en idiot.
Åh, gumman, kom.
- Varför skrattar ni? - Det är ingen fara, gumman.
Allt kommer att bli bra.
Det är bra. Det är ingen fara.
Fan... Daniel? Daniel!
Va? Vad är det?
Stygnen måste ha gått upp när han ramlade. Hämta...
- Shit... - Vad då?
- Vi har använt allt... - Vad?
- Blod med O-. - Fan också!
- Vad gör vi nu? - Jag måste tänka efter.
- Vad fan ska vi göra? - Låt mig tänka!
- Hej! - Hej, var är du?
Jag är på väg tillbaka till jobbet. Var är du?
- Kan du göra mig en tjänst? - Ja. Vad?
Kan vi...
- ...ses vid Temple tunnelbanestation? - Varför det?
- Jag behöver verkligen dig. - Daniel...
- Det gäller liv eller död. - Liv eller död?
- Jag skämtar inte. - Vänta.
Kan du släppa av mig vid Temple tunnelbanestation, tack?
Tack. - Var ska vi ses? Vid entrén?
- På västgående sida av perrongen. - Perrongen? Okej...
- Men det är inte jag. - Va?
- Det är inte jag som möter upp dig. - Vänta. Nu är jag förvirrad.
Vem möter upp mig?
- Anna? - Ja. Kom, skynda dig.
- På riktigt? - Ja.
- Vart ska vi? - Det får du strax se.
Vad menar du med "du får se"?
- Var är han? - Här nere. Inte så långt kvar.
- Det här är sjukt. - Kom!
- "Inte så långt kvar", sa du väl? - Du måste skynda dig!
Vad fan är det här?
- Anna! - Daniel, vad är det?
- En transfusion behövs. - Blodtransfusion?
- Ja, jag har nån... - Du skämtar.
- Nej. - Jag ger er inte mitt blod.
Jag vet inte ens var jag är!
- Du är under jorden. - Jag vet det.
- Vad gör ni? - Jag berättar sen.
- Nu! - Jag hinner inte det.
- Jag ska ju ge blod... - Gör som han säger!
Lee... Vad fan är det med dig?
- Anna? - Hur kommer jag ut?
Anna!
- Vem fan är du? - Ingen särskild, George.
- Ni kränker mitt privatliv! - Förlåt.
- Vad pågår här, Daniel? - En man är döende.
Han behöver en donator. Han behöver dig och ditt blod.
- Jag ger honom inget blod! - Anna?
Nej! Jag ringer polisen om du inte...
Vad är det? Kloroform, eller?
- Ja. - Skämtar du?
Jag är ledsen.
Det är svårt att acceptera.
Hon har hela tiden vetat det, medan vi har tillfredsställt våra begär.
- Var det det vi gjorde? - Var det inte det?
Jo, jag antar det.
Vi kommer väl inte att ses på ett tag.
- Nej, antagligen inte. - Okej.
Det är väl det enda rätta, antar jag.
- Ångrar du vad vi gjorde? - Nej.
- Okej. - Jo.
- Jag vet inte... Jag vet inte. - Samma här.
Nej, det gör jag inte. Det gör jag inte.
Samma här.
- Det är en privatklinik. - Okej, jag förstår.
- Nån hade skadat sig i en olycka. - Vad gällde det?
- Olyckan? - Ja.
En bilolycka. Kirurgen som hade bakjour kunde inte av nån anledning.
- På riktigt? - Så jag var tvungen att komma.
- Varför vägrade du inte? - Hade du velat att jag gjorde det?
Nej, troligen inte.
Hur hade ni det sen?
Du saknades, men skönt att träffa morföräldrarna.
Vi bestämmer en dag som vi kan äta lunch tillsammans och prata om min...
- Om vad då? Din flyktighet? - Ja, bland annat.
- Jag ska fundera på saken. - Inte mer än rätt.
- Klarade den sig? - Vilken?
Personen. Olycksoffret.
Vi måste vänta och se. Men vi är försiktigt optimistiska.
Okej.
- Hej då, gumman. - Hej då, pappa.
- Vad är det? - Du får kolla.
- Vad är det? - Han hade gömt dem där han hittades.
- Det är nog två miljoner. - Varför tog du hit dem?
- Vi kan använda dem? - Till vad då?
Jag vet inte.
- Herregud! - Vad då?
Att rädda nån är en sak. Om vi blir tagna med dem, är det kört för oss.
- Då är det kört ändå. - Det här är annorlunda.
Hur då?
Det här kom vi inte överens om! De är stulna!
Polisen letar efter dem. Det är två miljoner pund!
Är du så dum att...?
- Säg inte dum. - Hur kunde jag...?
Du blandade in mig eftersom du behövde mig. Nej, vänta nu!
Vi drar båda nytta av det här.
- Ja, men... - Och du har mycket mer att förlora.
Eller har jag fel?
- Nej. - Kom ihåg det...
...nästa gång du skymfar mig. Du kallade mig dum.
Jag kan göra slut på det här när som fan helst.
Okej, jag...
Jag ber om ursäkt.
Jag tänker inte använda dem, om du oroar dig för det.
Bättre att ha dem här, bara.
Kan så vara.
Stannar du i natt?
Ja, jag vill göra klart några saker som jag höll på med tidigare.
- Okej. Hur går det med det? - Långsamt.
Okej, jag ska stoppa undan de här.
- Tänker du stanna? - Javisst. Full beläggning.
- Jag åker nästan aldrig hem. - Vi ses.
Ja. Vi ses sen.
Text: Helena Lindén www.sdimedia.com